- Dacă intri din Bd. Magheru printre terasele unor restaurante şi mergi spre Piaţa Lahovari din Bucureşti, descoperi pe partea stângă o casă veche, impozantă, dar umbrită de un bloc înalt. A fost casa lui Tache Ionescu, unul dintre cei mai importanţi oameni politici români, adulat, dar şi contestat, prezent în viaţa publică la cumpăna dintre secolele XIX şi XX, când lumea, inclusiv România, se moderniza într-un ritm ameţitor -
Un elev eminentStrada aceasta care leagă Piaţa Lahovari de Piaţa Amzei a cunoscut transformări care l-ar ului pe un paşnic bucureştean de la începutul secolului XX, dacă ar putea umbla acum prin aceste locuri. Casele de altădată au dispărut, în epoca interbelică le-au luat locul blocuri înalte, care au dat personalitate noului bulevard, dar şi dintre acestea, multe au căzut la cutremurul din 1977, şi pe acelaşi amplasament au fost construite blocuri specifice regimului comunist. Până şi denumirea străzilor a fost schimbată de câteva ori. Prin 1906, strada se numea încă a Cătunului, prin 1911, i se spunea strada Costaforu, iar acum, poartă chiar numele lui Tache Ionescu, faimosul locatar de odinioară, de la nr. 25. Născut în Ploieşti, în 13 octombrie 1858, ca fiu al unui negustor de cereale, Ghiţă Ion, şi al Eufrosinei, fiica unui aromân ajuns ofiţer de cavalerie în armata austriacă, Tache Ionescu a ajuns în Bucureşti când era încă elev, motivul stabilirii în Capitală fiind nişte daraveli în afaceri ale tatălui său. Copil inteligent şi ambiţios, Tache (de la Dumitrache, numele său de botez fiind Dumitru) a învăţat la pension în doi ani cât alţii în patru. Era dornic de învăţătură, fiindcă mai înainte, la Ploieşti, se îmbolnăvise de holeră şi a fost nevoit să-şi întrerupă mersul la şcoală. La Bucureşti, la Liceul "Sfântul Sava", a intrat pe primul loc, iar la Bacalaureat a ieşit tot primul. Negustorul, convins de calităţile lui Tache, dar şi ale celorlalţi băieţi ai săi, i-a trimis pe toţi la studii în străinătate. Tânărul Tache a absolvit Dreptul la Paris, acolo a obţinut şi titlul de doctor, astfel încât, reîntors în ţară, cu diplomele în geamantan, devenit apoi avocat, era numai bun să intre în politică. A fost primit în PNL, fiindcă Ion C. Brătianu voia să întinerească partidul. În scurt timp, tânărul avocat a ajuns deputat de Ilfov, la Colegiul III.
Politică în stil mareTache Ionescu ar primi astăzi, cu siguranţă, eticheta de traseist politic, fiindcă de la liberali a sărit în barca adversarilor politici, conservatorii, care se constituiseră în partid în 1880. Decizia de a se înscrie în Partidul Conservator i-a fost de bun augur, fiindcă în 1891, la vârsta de 33 de ani, Tache a ajuns ministru în guvernul condus de Lascăr Catargiu, primind portofoliul Cultelor şi Instrucţiunii Publice. Istoricul Nicolae Iorga a remarcat mai târziu că "Ionescu a devenit prin talent factor important într-un partid de boieri". Avocatul cucerea pe toată lumea cu talentul său oratoric, ştia să-şi facă relaţii la nivel înalt în ţară, dar şi în străinătate, îl cunoşteau toţi, din toate zonele sociale. Tot Nicolae Iorga i-a remarcat "iscusinţa de a găsi o soluţie la orice dificultate". Au fost însă şi momente când soluţiile sale au fost greşite. În 1900, în plină criză economică, Ionescu a fost numit ministru de Finanţe. La propunerea sa au fost aplicate măsuri de austeritate, care nu au avut însă efectul scontat, criza economică adâncindu-se şi mai mult. Regele Carol I a demis guvernul, iar Tache a rămas fără portofoliu. Finanţele publice n-au fost domeniul său de competenţă. Scutit de o responsabilitate aşa de mare, şi anume, scoaterea ţării din marasmul economic, Ionescu s-a dedicat împlinirii unui plan al său foarte ambiţios: să obţină şefia Partidului Conservator. Planul a eşuat. Politicianul a găsit până la urmă soluţia salvatoare. A înfiinţat, în 1908, un partid a cărui denumire i-a derutat pe contemporani: Partidul Conservator-Democrat. O struţo-cămilă doctrinară.
TakismulLui Tache Ionescu i s-a alăturat chiar şi I.L. Caragiale, stabilit din 1904 la Berlin. Scriitorul a candidat pentru un loc de deputat în Argeş. A pornit în campanie electorală prin ţară alături de şeful noului partid, ţinând cuvântări care aminteau de discursurile bombastice ale personajelor din comediile sale: "Ţara noastră trece vădit prin împrejurări înalte, împrejurări determinante pentru viitorul Statului român, pentru viitorul naţiunii întregi (aplauze). Cu siguranţă, aceste împrejurări nu puteau găsi un bărbat mai vrednic şi mai potrivit pentru înălţimea lor, decât pe acela pe care l-au desemnat vechii conservatori de la clubul clasic: acest bărbat este Take Ionescu (ovaţiuni delirante; urale zgomotoase nesfârşite)". Până la urmă, Caragiale nu a mai participat la alegeri, candidatura fiindu-i respinsă chiar de partidul condus de Tache Ionescu. Totuşi, omul politic a reuşit să se facă foarte simpatizat în toate mediile sociale. Fenomenul politic a căpătat numele de takism, dar a fost şi aspru criticat de numeroşi publicişti ai vremii. Tudor Arghezi a fost unul dintre cei mai vehemenţi: "Către takism au alergat toţi nesăţioşii, toţi samsarii, toţi nelegiuiţii. Unul i-a făgăduit nevestei un automobil, altul s-a lăudat că-şi va numi nepoatele directoare de şcoli, toţi reprezintă un număr de interese egale cu câte o mândrie ascunsă. Takismul le-a spus tuturora: «Veniţi la mine, cei fără slujbe, cei fără ghete, cei fără automobil, cei fără proprietăţi» - şi aceştia au dat năvală, căci se alcătuia o lume a lor, exclusiv un partid al lor". Alţii au ştiut însă să vadă dincolo de takism pe omul politic veritabil: "Take Ionescu a înţeles din prima clipă că a sunat ceasul cel mare al realizării visului nostru secular şi, fără alte preocupări lăturalnice, a pus toată inteligenţa, tot talentul, toată munca lui în slujba înfăptuirii României Mari". (I.G. Duca, Amintiri politice)
Iubirile lui Tache IonescuCasa a cumpărat-o în 1897, în urma unei licitaţii publice. Aici a locuit peste zece ani cu prima soţie, englezoaica Elisabeth Richards. A cunoscut-o în Franţa, cu ocazia unui concert caritabil. Fata era frumoasă şi inteligentă, dar fără avere, fapt care i-a determinat pe părinţii lui Tache să-l dezmoştenească şi să nu-i mai vorbească ani la rând. O a doua iubire a fost cu Elisabeth Bessi, cu care Tache s-a căsătorit în 1881, în Anglia. A fost o femeie discretă, preferând filantropia unui rol public obţinut pe seama faimei politice a soţului ei. I.G. Duca în memoriile sale a notat că la parter se înghesuia "lumea cea mai neaşteptată, diplomaţi cunoscuţi, senatori respectabili, deputaţi grăbiţi, arivişti de tot felul, clienţi bogaţi, ziarişti serioşi sau lihniţi, şantajişti de meserie, solicitatori de rând, văduve, orfani, bancheri, cămătari, femei suspecte, toată zgura politicianismului român", dar sus, la etaj, doamna Bessi Ionescu era înconjurată de "câteva englezoaice şi de nenumăraţi câini, citind, cântând la pian şi ocupându-se, cu o britanică tenacitate, de protecţia animalelor". Bessi a fost pasionată de echitaţie, sport care i-a menţinut vreme îndelungată o siluetă subţire, invidiată de doamne, dar i-a cauzat şi moartea. În 1918, la vârsta de 60 de ani, a murit din cauza unui accident de călărie petrecut în Anglia. În iarna lui 1916, în timpul refugiului de la Iaşi, Tache Ionescu se îndrăgostise de o femeie cu 33 de ani mai tânără, Adina Cordescu, originară din mica boierime buzoiană. Adina era refugiată la Odessa, iar Tache, pe atunci cu funcţie înaltă în guvernul Brătianu, a făcut tot posibilul să plece ca să o viziteze, deşi erau vremuri de război. Escapada la Odessa i-a atras şi comentarii sarcastice: "Ţara este în nenorocire şi miniştrii bătrâni petrec şi se ţin de aventuri amoroase". Cu Adina s-a căsătorit după moartea lui Bessi. Au locuit tot în casa aceasta, dar nu s-a bucurat prea mult timp de prezenţa ei: Tache Ionescu a murit în 1922, în Italia, din cauză că ar fi mâncat o stridie alterată, după cum spun biografii. Funeraliile sale s-au bucurat de toate onorurile. A fost îngropat la Mânăstirea Sinaia.