"Tipul ăla mişto"
Bucătăria restaurantului "La Cantine de Nicolai" e ca un platou din Războiul Stelelor. De fapt, chiar este un platou, şi nu unul cu delicatese şi bunătăţi, cum te-ai gândi, ci unul în care câţiva cameramani au instalat lumini şi trepiede, înainte de confruntare. Mai e doar puţin până când cuţitul va luci tăios în lumina neoanelor, morcovii vor ateriza mitraliaţi în rotocoale, pulberile condimentate vor colora aerul, iar tigăile vor glisa pe ochiurile maşinii de gătit, mai ceva ca farfuriile zburătoare. Cuptorul va piui, frigiderele se vor închide şi deschide, Tand va zâmbi discret către camera de filmat, îşi va descreţi fruntea, va privi în obiectiv şi apoi, cu o forţă venită brusc, de nicăieri, va face cea mai bună filmare de bucătăreală din lume. Tonic, vesel, cu zâmbetul pe buze, de parcă s-ar fi născut cu o tumbă glorioasă direct pe ecranul televizorului.
De când a apărut în postura de jurat al show-ului "Top Chef" de la Antena 1, pe Nicolai Tand a ajuns să-l ştie aproape toată lumea. E tipul ăla mişto, trecut de 40 de ani, care a ars o jumătate de viaţă pe la Paris şi care, într-o zi, s-a hotărât să se întoarcă în ţară. Dar nu doar aşa, degeaba, ci ca să deschidă unul dintre cele mai bune restaurante franţuzeşti din Capitală. N-o zicem noi, o zic cunoscătorii. Au fost acolo, au comandat, au tras cu ochiul prin toate cotloanele, au topit pe limbă gujoanele de cod, au lăsat să alunece leeeent pe gât piureul cu trufe, au lins sosul de ciocolată şi, la final, destul de enervaţi că şi vinul e foarte bun, n-au mai avut de ales şi l-au declarat unul dintre cele mai bune localuri de haute gastronomie din Bucureşti.
Coca Cola la două paie
![Norocul lui TAND](/fas_default.png)
Libertate şi croissant
![Norocul lui TAND](/fas_default.png)
Mai departe, viaţa s-a rostogolit peste Niculaie, ca un bulgăre. A cerut azil politic, i s-a refuzat. A vândut ziare. A lucrat pe şantiere. A învăţat de la români şmecheriile de supravieţuire. S-a plimbat prin Paris. A învăţat limba. A cunoscut oameni. S-a îndrăgostit de o franţuzoaică de vârsta lui. A făcut nuntă cu sarmale şi ceteraşi pe Valea Loirei. A divorţat. A plecat la Londra. Şi-a luat trei joburi diferite, în acelaşi timp, dar nu s-a adaptat. S-a întors în Franţa. A făcut un stagiu la Crucea Roşie şi s-a angajat pe ambulanţă. A pus bani deoparte. Şi-a făcut acte. L-a lăsat pe Niculaie din Rozavlea în urmă şi a devenit Nicolai. Într-o zi, a văzut o fetiţă bolnavă de leucemie murind. Şi-a dat demisia, hotărât să schimbe pentru totdeauna meseria. Cineva i-a recomandat un restaurant de lux. S-a dus, pregătit să o ia de la zero, de la spălatul vaselor. Nu l-au întrebat decât dacă ştie să citească. A lucrat o zi, de probă. Seara era deja angajat.
Bucătăreala la faţa locului
![Norocul lui TAND](/fas_default.png)
I-a plăcut întotdeauna să mănânce, dar chestia asta cu gătitul i-a venit atunci, în Franţa, când a lucrat în restaurant. Deşi era mai mult în sală, fiindcă a devenit repede chelner, fugea cât de des putea în bucătărie. Trăgea cu ochiul la ce făceau bucătarii. Uneori, rămânea peste program să îi ajute, numai ca să înveţe şi el cum se face. N-are diplome. Tot ce ştie a învăţat sur le tas, la faţa locului. Într-o zi, şi-a auzit managerul povestind despre vin. I-a lăsat gura apă! A înţeles că şi vorbitul despre mâncare are un sens. Creează o aşteptare, e un preludiu, e ca un antreu aţâţător. Trei lucruri îl interesează când vine vorba de mâncare: să mănânce la timp, să mănânce bun şi să mănânce frumos. Iar partea asta ultimă e ceea ce i-au adus toţi anii petrecuţi în Franţa. Aşezatul în farfurie, sosul picurat ca-ntr-un tablou de Miró, frunza de mentă sau busuioc, pusă neglijent, într-o parte. Vinul, şervetul şi starea de spirit. Toate lucrurile pe care majoritatea românilor le consideră pierdere de bani. Bunăoară, soră-sa pe care, întors odată de la Paris, a vrut s-o invite cu toată familia, de ziua ei, la Sighetul Marmaţiei, la restaurant. Când a auzit, ea a scuipat în sân, cum să dea el atâţia bani, "cu banii ciia, nu mai bine face ea de mâncare, duouă săptămâni?". Degeaba i-a spus că-i fain să râzi, să mănânci şi să bei şi să nu speli vase de ziua ta, că banii sunt destui şi oricum vin şi pleacă. N-a reuşit s-o convingă. Da, mâncarea chiar schimbă viaţa, îţi schimbă modul de a trăi. Chiar contează ce şi cum mănânci. Adică, sex nu faci toată ziua bună ziua, dar de mâncat mănânci de trei ori pe zi. Ce argument mai poţi avea?
"Nicolai le roumain"
105 Rue du Faubourg Saint Honoré. Felinarele Parisului se oglindesc în faţada de sticlă a restaurantului. La intrare, o fată înaltă, pe tocuri de zece centimetri, mă întreabă dacă am rezervare. Rochia neagră i se mulează pe trup, sânii enormi ar vrea să dea pe-afară. Încurcată, nu prea ştiu unde-am ajuns. Dar nu, nu sunt la sediul unei firme de modelling, ci la recepţia unuia dintre cele mai în vogă restaurante din Paris. Sunt "acasă" la Nicolai, la o aruncătură de băţ de Champs Elysées, acolo unde a învăţat meserie şi a lucrat mai bine de zece ani. Mesele sunt joase, lumina e pală, fotoliile roşii sunt îmbrăcate-n velur. Pe pereţi se fac proiecţii grafice, din difuzoare se aud les tubes du moment, cei mai în vogă DJ. Se şi dansează în Cantine du Faubourg, unduitor, provocator, glisând uşor printre mese. Un colţ de Paris, cu preţuri piperate, rezervat celor puţini. În 2006, când a decis să lase Franţa şi să se întoarcă să investească în România, Nicolai Tand era managerul acestui local. Evoluţia lui îi lăsase cu gura căscată pe toţi colegii de muncă. După opt luni de spălat vase, devenise picolo. După încă doi ani, era ospătar şi barman. După alţi trei, şi-a lăsat în urmă foştii şefi şi a devenit maître d'hotel şi director. Lucrase ore întregi peste program, fără bani, doar ca să înveţe meserie. Îi servise pe Usher, pe Madonna, pe Puff Daddy, pe Lenny Kravitz, pe Sienna Miller şi pe Jude Law. Din "românul de serviciu" ajunsese, în doar doi ani, să aibă cel mai fain apartament dintre angajaţi, 60 metres carrés Rue des Vinaigriers, şi toate chefurile se terminau la el. Voia să-şi trăiască viaţa ca un francez, nu ca un român obsedat de întoarcere. Călătorea la Saint Tropez, ieşea în cluburi la VIP Room, bea şampanie cu Ronaldinho, era Nicolai. Cine? "Nicolai, le roumain. Le directeur de la Cantine du Faubourg".
Juratul de la "Top Chef"
![Norocul lui TAND](/fas_default.png)
25 de mililitri
Există seri scufundate-n cafea. Seri în care din toată forfota restaurantului nu mai ajunge la el decât scrâşnetul electric al espressorului. Stăm la o masă, lângă intrare. Între noi, toată agitaţia de peste zi şi ceştile mici de sticlă, aburite de fierbinţeala cafelei. E a cincea pe ziua de azi. Aproape că nu ştie ce ar face dacă nu s-ar fi inventat cei 25 de mililitri negri acoperiţi de caimac. Cum ar rezista la cele 12-14 ore petrecute-n restaurant, cum ar face faţă la toate - angajaţi, facturi, furnizori -, cum şi-ar putea monta înapoi zâmbetul, când camerele de filmat sunt pe REC. Cu un gest lent, îşi trece degetele peste sprâncene, încercând să alunge oboseala de peste zi. A muncit toată viaţa lui ca un rob şi e mândru de tot ce-a făcut. Câţi au mai pornit de atât de jos, să ajungă ca el, atât de sus? Câţi au mai avut măcar curajul de-a încerca? Câţi şi-au învins frica şi au lăsat un loc călduţ, ca să se arunce-n necunoscut? Câţi ar putea, de fapt, s-o ia de la zero, orice s-ar întâmpla?
Duce la gură ultimul strop de cafea şi oboseala îi dispare brusc de pe chip. Luminile reci ale restaurantului se sting şi-n locul lor se aprind altele, mai discrete. Curând, vor sosi primii clienţi. Îl privesc cum stă sprijinit de spătar, sigur pe el, cântărind din ochi mesele frumos aranjate. E o seară obişnuită, la restaurant. Dar Nicolai Tand n-o să se oprească aici.
Foto: Dia Radu (5)
"Autorul mulţumeste pentru credite Esquire/Burda România"