"Cristos se naşte, Domnul pogoară,/ Îngerii cântă, Magii îl adoară,/ Păstorii aleargă, ieslea o-nconjoară,/ Mari minuni se întâmplară".
Toată creştinătatea aşteaptă Naşterea Domnului, cu nerăbdare şi emoţie, dar în lumea satelor aşteptarea este diferită, pentru că are o încărcătură simbolică venită de departe. Este vorba de rituri ancestrale perpetuate până la noi şi subsumate sărbătorii sfinte. Aşteptarea înseamnă pregătiri prin post, rugăciune, împărtăşanie, curăţirea sufletului şi a trupului, dar şi curăţenie perfectă a casei, a întregii gospodării. "Îi musai să văruieşti pă la Crăciun, că la Crăciun îţi intră tăt satul în casă", zicea Ileana Birăiţi, o bătrână de 98 de ani din Deseşti. Vine tot satul, toţi cei ce te iubesc, să se bucure împreună cu tine de Naşterea lui Iisus. Într-o colindă se şi spune: "Naşterea Domnului Nost/ Mare bucurie-o fost". Mi-o amintesc pe mama, cum văruia şi-i crăpau mâinile. Ca să mai atenueze acţiunea corozivă a varului, turna în el lapte. Apoi lipea şi măluia cuptorul. (Malul este o argilă albastră, luată din malul râului, din care se făcea o emulsie ca o smântână subţire. Cu această emulsie se dădea peste lipitură ca s-o protejeze, să nu crape. Constituia un fel de smalţ.) Şi treaba asta, cu văruitul şi lipitul cuptorului înăuntru se întâmpla de două ori pe an: de Crăciun şi de Paşti.
Naşterea Domnului este o sărbătoare a izbânzii luminii asupra întunericului, a vieţii asupra morţii, a bucuriei depline, fiindcă se naşte Mesia cel Luminos. Şi nu poate fi întâmplătoare făptuirea Naşterii a treia zi după solstiţiul de iarnă (22 decembrie), de când ziua începe să crească. Ţăranii spun că de la Crăciun până la Anul Nou, ziua creşte cu cât sare cocoşul de pe prag jos. Cu cât, adică? Cu câteva minute, deoarece casele erau joase, cu talpa sprijinită pe două-trei rânduri de pietre - în traducere - ziua însemnând lumină, iar Isus este numit în mod curent "Lumina vieţii", "Lumina Lumii". Şi, picând Crăciunul tocmai după încheierea anului agricol, când pădurile, pivniţele şi hambarele sunt pline, poporul îl laudă scurt: "Crăciunu' sătulu'/ Paştele, fudulul".
Stolnicul - Pâinea Vieţii
![Crăciunul în Maramureş](/fas_default.png)
Cu vreo două zile înainte de Ajun, la fiecare casă, cuptoarele duduiau şi satul întreg mirosea plăcut a fum din lemn de fag şi a pâine coaptă, ca de grâu. În restul anului, se mânca pită de mălai şi, în cel mai fericit caz, de secară. Acuma se coceau pupţii, pupezele (pentru copiii din neam), colacii mari, împletiţi în două sau trei, împrejmuiţi de o "cununiţă", un cuptor de pâine obişnuită (tot de grâu) şi Stolnicul. Pupţii se dădeau tuturor copiilor, colacii mari oamenilor săraci, ţiganilor şi ruşilor (ucrainenilor), care se porneau să colinde prin satele româneşti, pentru a aduna pâine - ei sărbătorind Crăciunul pe rit vechi, adică de Bobotează, când sărbătorile noastre ies.
Stolnicul este o pâine rotundă, mare, împistrită (ornată) cât mai frumos cu putinţă. Se face un sul subţire de aluat, se taie în două şi se aşează cruciş, pe faţa pâinii. Apoi se împleteşte o funie în două şi se pune de jur-împrejur. În cele pentru spaţii create de crucea de deasupra, se modelau păsări cu ochi din boabe de fasole neagră, tăiate în două, sori, flori, frunze. Fiecare femeie îşi împodobea Stolnicul cu toate gândurile bune, cu toată dragostea, cu tot sufletul ei, că Stolnicul nu era o pâine-pâine, ci însuşi Pruncuţu' Isus, ce se năştea astfel în fiecare casă, pe fiecare masă, în locul cel mai de cinste. Stolnicul este Pâinea Vieţii, Viaţa însăşi. Această Pâine se cocea foarte foarte bine, ca să nu se mucegăiască, să ţină 12 zile, până la Bobotează. În seara de Crăciun, stolnicul se aşeza pe un pat de otavă (iarbă uscată, fină, moale şi verde, cosită a doua oară) pe colţul mesei dinspre răsărit sau miazăzi, otava închipuind ieslea. Acesta era simbolul Crăciunului: Pruncul Iisus, în chip de Stolnic, în ieslea cu otavă. Rămânea neatins, până în dimineaţa de Anul Nou. Se odihnea şase zile.
Apa cu ban de argint
![Crăciunul în Maramureş](/fas_default.png)
După terminarea umblatului "în ptez", se începea jumătatea de Stolnic rămasă. Fiecare membru al familiei primea câte o bucăţică, pe care o mânca pe "inima goală", ca pe o anafură, şi asta se întâmpla timp de 6 zile, dimineaţă de dimineaţă, până în ziua de Bobotează. Se cuminecau cu trupul Mântuitorului - Pâinea Vieţii. Toată rânduiala Stolnicului mi-a fost relatată de mama, iar ea o învăţase de la străbunica, Ioana, crâsniciţa.