Trăiesc o poveste tristă, în care toate se împart la doi. Mie-mi revin jumătate din toate, ca o raţie zilnică de iubire la care tânjeşti, aşteptând la o coadă căreia nu-i vezi nici măcar începutul, un fel de trai obositor şi dureros, pe care, oricât l-ai întoarce pe toate părţile, are acelaşi final.
Aşa încep dimineţile mele de câţiva ani: aşezându-mă la coadă şi aşteptându-mi raţia. Uneori îmi doresc să primesc doar o vorbă spusă cu calm, nu pe un ton răstit, ca de obicei, sau poate un sărut cald şi o mângâiere venite din suflet, ca atunci când ai avea o soţie pe care o iubeşti, alteori mă mulţumesc şi cu mai puţin, cu simpla venire acasă după nişte zile întregi de absenţă a omului care în acte se numeşte soţul meu. În nopţile de aşteptare, în toate clipele de singurătate, în care aleg să nu dorm şi să scriu, căci, v-am zis, nu prea mi-au rămas altele, îl caut cu gândul, cu ochii, cu mintea, apoi îl strig peste mulţimea care aşteaptă şi ea la aceeaşi coadă cu mine, dar de fiecare dată strigarea mea rămâne fără rezultat. Şi cu cât dimineţile se adună, cu atât găsesc de fiecare dată când mă aşez la rând alţi şi alţi oameni, alte chipuri necunoscute, râuri întregi de femei care stau între mine şi cel care în acte se numeşte încă soţul meu. Iar el... el probabil stă undeva mai în faţă, mult prea în faţă şi mult prea departe, încât nu reuşesc în niciuna din dimineţi să-l ajung. El împarte...
Când ne-am cunoscut, acum mult timp, pe vremea când nu se inventaseră cozile, iar iubirea se găsea la liber, pe toate gardurile, ştiam că el, cel care acum e soţul meu, e omul care reuşeşte să privească în aceeaşi direcţie în care privesc şi eu. Am simţit asta din prima clipă în care ne-am întâlnit, ca o furnicătură care te bucură, dar te şi sperie uşor în acelaşi timp, ca o regăsire mai mult decât o recunoaştere. Brusc, după ani de căutări, eu am simţit că m-am regăsit în el şi el în mine, ca două suflete obosite, care se alergau deja de câteva vieţi bune.
L-am văzut întâia oară într-o galerie de artă, unde lucram pe atunci, privind acelaşi tablou în dreptul căruia mă opream şi eu zilnic, uneori şi câteva ceasuri întregi. Un tablou mare, plin de culori şi forme abstracte, care avea în fundal, în plan secund, un personaj singular. Studiam în fiecare zi pictura, încercând să înţeleg şi să dezleg misterul, să găsesc explicaţii dintre cele mai ciudate, mă lăsam chiar cuprinsă de stări diverse la orice privire în detaliu, iar la fiecare unghi, altul decât cel de ieri, care era mereu altul decât cel de cu alte zile în urmă, mă încercau senzaţii de indignare, de repulsie şi iritare. Ce căuta un personaj atât de trist, mă gândeam, într-o mare de culori? Ce aştepta? Sau pe cine aştepta? Şi de ce, dintre toţi oamenii care treceau pragul galeriei în fiecare zi, nimeni nu-l vedea, nimeni nu-l observa, oprindu-se de fiecare dată doar la aceleaşi culori din prim-plan, pe care le găseau mereu fascinante, de parcă el, personajul mic şi stingher, ar fi fost inexistent, o simplă plăsmuire a minţii mele?
Astfel de gânduri îmi treceau mereu prin minte, iarăşi şi iarăşi, de fiecare dată când păşeam în sala în care era expus tabloul.
Pe cel care acum este soţul meu, cel puţin în acte, l-am văzut mai întâi din spate, cu mâinile lăsate pe lângă corp, uitându-se nemişcat la aceeaşi pictură, cu privirea fixă, ca a unei statui vechi şi nebăgate în seamă de secole. Fiind ora de închidere a galeriei, m-am apropiat de el cu intenţia de a-l avertiza, ezitând totuşi în încercarea de a nu-i deranja gândurile, şi am stat aşa, unul lângă altul, umăr lângă umăr, privind în aceeaşi direcţie. În toată liniştea din jur, îi auzeam parcă toate gândurile, în cele câteva minute de tăcere, toate întrebările la care se chinuia de unul singur să caute răspuns, fără să ştie că, de fapt, nu e singurul. Într-un timp, după o tăcere lungă şi deasă ca o ceaţă, mi-a adresat câteva vorbe, nedezlipindu-şi însă privirea de la tablou. "Vezi? Vezi? Vezi câtă singurătate, câtă tristeţe călcată în picioare de toată veselia lumii? Parc-aş fi eu..." Era advărat, deci! Era adevărat! El, acest necunoscut, primul dintre toţi cei care se perindaseră pe lângă mine de-a lungul anilor, vedea şi simţea la fel, de parcă i-aş fi împrumutat pentru câteva clipe ochii şi sufletul meu...
Mă uit la tablou şi e neschimbat, după atâţia şi atâţia ani. Aceleaşi forme geometrice, aceleaşi culori care acoperă totul, gata să se reverse în afară, peste rama cea groasă. Acelaşi personaj stingher şi singur, nebăgat în seamă, pe care toţi îl trec cu privirea, ca şi când n-ar exista. Cu mult timp în urmă, cel care acum se numeşte în acte soţul meu mi l-a oferit în dar. Din bursa lui de student de pe-atunci, strânsă timp de multe luni, cu eforturi destul de mari, l-a cumpărat chiar din galeria în care lucram. "Fie ca această pictură să ne amintească mereu cine suntem", mi-a spus. "Să nu uităm niciodată unul de altul, oricât de departe am fi".
Am aflat mai târziu că, uneori, uitarea apare când te aştepţi mai puţin. Şi atunci când apare uitarea, ajungi chiar şi tu, aşa cum fac toţi, să observi doar culorile din prim-plan, care-ţi iau ochii.
La început am crezut că între mine şi el stă doar o singură femeie. Cu buze ca roşul cel mai aprins din tablou, ca roşul de pe toate urmele găsite pe cămăşile lui, seri la rândul, cu părul negru, parcă proaspăt pictat, cu genele firave ca urmele delicate lăsate de cea mai subţire pensulă. Pe ea am văzut-o prima, într-o dimineaţă de stat la rând, fiindcă era chiar în faţa mea. Îşi aştepta şi ea porţia, stând cuminte la aceeaşi coadă cu mine. Mai apoi, semnele lăsate în urma lui de cel care acum se numeşte soţul meu s-au înteţit, nopţile de absenţă s-au înmulţit, iar eu am realizat, dureros de repede, că pe lângă femeia cu buze roşii, ni s-a mai alăturat cineva. Ei i-am văzut chiar şi fotografia, uitată neglijent pe birou, de cel care se numeşte încă soţul meu. Un păr blond şi aprins, nişte ochi albaştri, exact ca figurile din mijlocul picturii pe care încă o studiez în fiecare seară, şi o piele tânără, tânără, aşa cum aveam şi eu pe vremea când un singur tablou te ajuta să nu uiţi.
Am atribuit fiecărui punct din tabloul meu câte o minciună mică, câte o minciună mare, câte o noapte în care el nu a dormit în acelaşi pat cu mine. În partea de sus, cu mult verde, sunt orele suplimentare în care rămâne mereu peste program, zi după zi, lăsându-mă să-l aştept de parcă el ar fi singurul om de pe Pământ care m-ar ajuta să respir. În dreapta, lângă nişte dungi albe şi groase, am pus toate promisiunile lui de a o lua de la capăt, ca la început. Şi minciunile. Multe şi lungi, ca nişte dungi. Puţin mai jos, cu mult portocaliu, ca un apus pe terminate, sunt nopţile noastre de dragoste. Atât cât au mai rămas acum, cu gesturi mici şi trase la indigo, în tăcere, lăsând mereu senzaţia că îşi păstrează cuvintele pentru altcineva. De parcă în raţia mea zilnică n-ar fi încăput, pe lângă câteva mângâieri, numărate, aceleaşi, şi vorbele. În astfel de nopţi mă gândesc la femeile cu pielea tânără şi cu buze roşii şi mă întreb dacă ele sunt cele care primesc, în schimb, la pachet, şi cuvintele. În stânga, aproape de rama tabloului, lângă nişte pete mari şi gri, am agăţat toate sfârşiturile de săptămână în care el e plecat de cele mai multe ori în provincie. În interes de serviciu, cum spune el şi cum îl cred eu. Ele sunt cele mai grele, cele mai urâte şi mohorâte culori, la care nici nu mai zăbovesc prea mult cu privirea. În astfel de zile, în care el e plecat, în care parcă tot timpul plouă, merg pe stradă cu privirea lăsată mai în pământ, căci n-aş vrea să văd, aşa, ca din întâmplare, provincia.
![Personajul din tablou](/fas_default.png)
În centrul picturii, în cel mai mare albastru închis, stau buze, mâini şi urechi de femei. Mai stau şi toate bucăţile de piele pe care el le-a atins de-a lungul anilor, şi toate gleznele, altele decât ale mele, pe care le-a sărutat. Şi ochi, poate prea mulţi ochi. Ca un atlas de anatomie pe care îl verşi la un loc, rămânând apoi, ani la rând, să pui cap la cap, mână cu mână şi ochi cu ochi, până se formează în faţa ta rânduri şi rânduri de oameni, aşezaţi toţi între tine şi el.
Iar în spate, foarte în spate, ca un personaj stingher şi trist, într-o mare de culori, aşteptând pe cineva care în acte încă e soţul meu, sunt eu.
ANIA POPA - Cluj-Napoca
25.02.2013, 23:25Maria Rus
Dati privirii o alta directie...
Nu mai cautati "inceputul cozii". Iesiti din absurdul acestei asteptari sterile. Nu va mai cersiti existenta in acest fel. Nici fericirea. Sunteti inteligenta si sensibila. Deveniti constienta de libertatea pe care o aveti de a alege.
Iesiti la lumina si la loc larg...
Fiti fericita!
28.02.2013, 01:37Vasile Banta
Placut...foarte placut...real...toti, dar absolut toti cei 7 miliarde de oameni de pe pamant au anumite asteptari in functie de imprejurari...un cioban se asteapta probabil ca oaia lui sa ii ofere branza timp de 20 de ani, unii se asteapta sa aiba acelasi calculator o viata, eu ma astept ca soarele sa fie pe cer 11 luni pe an, dumneavoastra va asteptati ca sotul sa impartaseasca casnicia sau macar sa va spuna adevarul...ei bine toti,dar absolut toti cei 7 miliarde de oameni sunt deseori dezamagiti de realitate...
societatea ne a invatat ca avem un loc de munca pe viata, un sot pe viata..si tot asa...ei bine aici apare dinamismul vietii...nu? nu exista sfaturi pentru asa ceva,caci toti ceilalati 7 miliarde sunt detasati de tablou...mie unul mi a placut...si lucrurile sa ramana asa...picteaza un tablou altcuiva...sau doar tie...alte asteptari, alte nuante....si sa vezi cum se intoarce si fuge dupa tablou...viata e un ciclu...pleaca si vine, se duce se intoarce, se ridica se coboara...dar oare daca se intoarce in tablou il mai vrei?
03.03.2013, 13:35Sava Gabi
Incercam sa fim sfatuitorii pentru alte persoane , desi si noi asteptam uneori la astfel de coada ... Oare ce ar fi daca am incerca sa schimbam sensul "cozii" ? Ca cel ce ofera linistit atatea altor persoane sa isi doreasca cu adevarat sa ne ofere si noua , celor ce suntem, inca , sotii cu acte , un zambet sau o imbratisare ? de ce sa ii lasam sa creada ca asteptam cuminti, la rand, printre atatea alte nume , nimicuri in viata lor, sa ne acorde atentie ? de ce sa cersim ceva ce trebuie sa primim de drept? asa cum ne-am dorit la inceputuri , o viata calda? haideti sa schimbam sensul cozii , sa fim indiferente de durerile lor de spate, de faptul ca le lipseste umbrela cand ploua... Oare ei stiu ca noua ne lipseste caldura chiar si in cele mai insorite zile da vara ? haideti sa fim puternice , sa incepem sa impartim noi zambete celor care merita cu adevarat iubirea noastra ! chiar merita unii nopti de nesomn ? zbuciumul nostru sufletesc nu le tine de cald oare ? nu ii face pe ei , sotii nostri cu acte , sa se simta importanti in minciuna lor ? faptul ca le dam crezare , mintindu-ne si noi , crezand minciunile lor dureroase , nu ii ajuta sa faca aceleasi greseli ? haideti sa le spunem ca provincia e blonda, bruneta sau roscata , ca e mai tanara sau mai varstnica ca noi , ca stim asta , dar NU NE MAI PASA !!!haideti !!! sa o facem !!! sa fim NOI !! sa avem curajul sa fim noi femeia cu rosul pe buze aprins , chiar daca numai pentru noi ! ce spuneti ? avem curaj sa o facem ?