Poate că ştiţi starea asta: amâni să ieşi din casă, doar îţi tragi nişte pantaloni pe tine şi cobori pentru câteva minute, dorind parcă să nu existe drumul, să vii cât mai repede înapoi. Mi-e lene şi să comand ceva, să privesc produsele de pe rafturi, aceleaşi mereu, în orice "butic non-stop" românesc, toate chips-urile şi ciocolatele "bounty-snikers-mars", înghesuite de-a valma pe rafturi. Nici nu poţi să te decizi şi n-ai răbdare să aştepţi vânzătoarea corpolentă, ce adormise încruntată, cu tâmpla în palmă. Ai lua orice, doar să plăteşti şi să pleci cât mai repede. Un televizor mic zbârnâie încet, undeva foarte sus, sub tavan. Îmi întind gâtul puţin, dar nu reuşesc să-l văd. Când mă întorc, vânzătoarea e fix în faţa mea. Mare, cu ochii înroşiţi de somn, indispusă. "Aş vrea, ăăă...." Se uită direct la mine, necruţătoare. "Aş vrea nişte biscuiţei din aceştia" şi arăt spre un raft de plastic transparent, îndesat ca-ntr-un fel de acvariu cu biscuiţi, alune, napolitane, covrigei, în care ar putea foarte bine să fie şi hamsteri. "Biscuiţei Ardealul. Cât să fie?..." Nu ştiam cât să fie, niciodată nu m-am priceput la cantităţi. Simt că o enervez iarăşi. Îi zic să pună aşa, până ce spun stop. Dar uit să mai spun stop. Doamna rămâne cu lopăţica de plastic în aer, plină de biscuiţi, neştiind ce să facă. Pentru că, în cadrul uşii, deodată, apăruse o fată cu părul lung, castaniu, cu braţele în şold, şi privind zâmbitoare spre noi: "A zis cineva biscuiţei Ardealul?!...", spune vesel, şi se apropie c-un mers voinicesc, ridicând amândouă palmele lateral, de parcă ar fi vrut să spună: "Ce? De ce vă uitaţi la mine?..."
Atât îmi amintesc: zâmbetul acela mare, cu toată faţa şi ochii înguşti, ca două dungi în care întrezăream un fel de scânteieri de înflăcărare. Cuprindea magazinul întreg în zâmbetul ei. "Sunt tare buni biscuiţii Ardealul vărsaţi, nu-i aşa?... " Îmi dau seama că, de fapt, pe mine mă întreba. Ridic din umeri, şi-i întind punga. "Mmm", zice, închizând ochii a satisfacţie şi ridicând capul, lăsând parcă gustul să alunece încet prin gâtul ei lung, încordat, cu clavicule proeminente, ca de atletă. "Sunt tare gustoşi. Îmi puneţi şi mie 150 de grame, vă rog?..." Pentru prima dată, vânzătoarea cea grasă a zâmbit. Nu ştia ce să facă, să pună? Fata vorbea serios. "Da, da, puneţi mai mult. Şi, dacă se poate, tot într-o punguţă ca asta a lui. Transparentă. Neapărat transparentă! Îmi plac foarte mult". "Transparenţa". Simte că mi-a plăcut cum a rostit cuvântul ăsta, cât de copilăreşte a sunat în gura ei, şi se întoarce spre mine: "Deci, aicea erai..." ca şi cum mă căutase de zor până atunci, dar nu fiindcă ar fi avut nevoie de mine, ci doar aşa. Îi spun zâmbind că da, aicea eram, mestecând biscuiţelul acela "Ardealul", despre care nu mă gândisem vreodată până atunci c-ar putea fi "bun" sau "rău". "Da, aicea eram."
O explicaţie trebuie să existe. Venise, probabil, de la o petrecere. Era binedispusă şi oprise în drum să ia ceva anume, ţigări poate. Afară, într-un taxi cu luminile aprinse, o aşteptau doi bărbaţi, ce discutau aprins între ei. Dar ea nu părea prea preocupată de aşteptarea lor. Era un spectacol în sine, doar să o priveşti. Toate purtările sale păreau atât de fireşti, curgeau logic, cumva, una dintr-alta, cu un anume respect cronologic faţă de toate faptele şi lucrurile pe care le vedea, toate fleacurile, toate crănţănelele şi acadelele alea ieftine, însufleţind parcă fiecare "Eugenia", fiecare biscuit "Măgura", fiecare ciocolăţică cu rom sau alte nimicuri, cărora le aducea elogii. Iar vânzătoarea îi ţinea isonul, ca între femei, apreciindu-i fiecare alegere. "Dar sărăţele din acestea ai încercat?...", mă iscodeşte fata, şi-mi arată un raft, dintre cele multe. Îi zic că nu, deşi, probabil tre' să fie foarte bune. "Pfaaai, n-ai gustat sărăţele cu chimen?!", izbucneşte, şi-şi lasă braţele în jos a neputinţă, ca şi cum, dacă n-am gustat sărăţelele astea, degeaba am trăit până azi. Bonomă ca o bunică din poveşti, vânzătoarea îmi întinde, în vârfurile degetelor, o sărăţea. "Păi, se poate să nu fi gustat? Vă rog..." Iau biscuitul, ca într-un ceremonial, cu solemnitate chiar. Şi, pe cuvântul meu, mi s-a părut chiar bun la gust. Se topea în gură, îmi amintea de copilărie, de ceva ce dădusem de mult uitării, îmi amintea, parcă, de însăşi starea pe care o trăiam acolo, în prăvălie, şi pe care o mai simţisem poate, cândva, dincolo de orice graniţe ale înţelegerii şi memoriei. O atmosferă ca de "acasă" se năştea încet, în încăperea aceea luminată din mijlocul oraşului imens, întunecat şi pustiu. Între mărfurile colorate, totul se animă, prinde parcă un fel de viaţă. Doamna ne "prezintă" pe rând produsele pe care le cerem, fără să-i mai pese dacă le vinde sau nu, iar noi pornim prin magazin, păşind ca printr-un muzeu vrăjit, privind vitrinele încărcate, apropiindu-ne tot mai mult unul de altul, în timp ce contemplăm micile miracole de doi lei. "Ia uite... Cum se numeşte?", zice, şi-şi apropie chipul de al meu, ca într-un fel de complicitate, cuprinzându-mă cu braţul peste umăr. Îi simt respiraţia, părul lung atingându-mi obrazul, mirosul acela "de ea însăşi", cum aveam să-i zic mai târziu, care aproape m-a făcut să leşin, ducându-mă deja deplin în altă realitate, în care era numai ea şi parfumul acesta al ei, care devenea parcă mai mult decât un miros, o adevărată stare de spirit. E prea frumoasă pentru mine, îmi repet mereu, gândindu-mă la cum arăt, nespălat, îmbrăcat cu hainele alea "de casă", galben la faţă, abia ieşit dintr-o boală lungă, după luni şi luni de zile de stat în spital. Iar acum, într-un magazin luminat, cu femeia asta frumoasă pe umărul meu... Hm, mă gândesc, ce miracol!
![Sărăţele cu chimen](/fas_default.png)
Toată această întâmplare a durat aproximativ şapte minute. De când am intrat în magazin şi până la plecarea taxiului. Nu mai mult. Îmbrăţişarea şi cele două atingeri - şase secunde. Şapte minute şi şase secunde pot preţui, uneori, mai mult decât ani întregi din viaţa unui om. Chiar cred asta. De aceea m-am străduit să le las să existe "în sine", nestricate de imaginaţie, fără să cer de la ele nimic mai mult. Exact ceea ce s-a întâmplat şi-am simţit. De obicei, când mă întorc acasă, prima dată mă spăl pe mâini. Aşa m-am obişnuit de prin spitale, aşa mi s-a poruncit. Acum, însă, prima pornire a fost să nu mă mai spăl pe mâna mea dreaptă. Să dorm, măcar în noaptea asta, cu palma aceea sub obraz. Apoi am stat puţin şi-am hotărât să le spăl pe amândouă. Iar a doua zi, nu m-am mai gândit deloc la întâmplarea din magazin. Doar o păstram aşa, inconştient, ca pe o stare de bine, refuzând s-o mai analizez sau să-mi fac vreo speranţă. Abia spre seară, în timp ce lucram la calculator, au început să-mi răsune în minte propriile mele cuvinte de atunci: "Aşa venim noi, pe la trei dimineaţa..." "Da, da, cam pe la trei. Aşa venim ..." Dar, de data asta, eram prea obosit. M-am aşezat în pat, apoi m-am gândit puţin: şi totuşi, dacă... Şi iar m-am mai chinuit să mai lucrez. Nu mergea. În plus, nu aveam nici destulă apă plată în casă... Oh, uitasem, îmi trebuie şi chibrituri. Da, şi nişte mâncare pentru motanul meu gri, ce doarme non-stop pe fotoliu... M-am îmbrăcat cu ceva mai îngrijit de data asta, recunosc. "Ar fi chiar prea de tot", îmi zic, şi închid uşa pe din afară. "Da, ar fi chiar prea de tot", îmi repet mereu, mergând prin noapte, mai întâi în gând, apoi din ce în ce mai şoptit, aproape cu voce tare. "Ar fi chiar prea de tot..."
Ieşind dintre blocuri, ca să ajungi la magazin, trebuie să treci un bulevard larg, numit Compozitorilor. Neavând semafoare, pe timpul zilei poţi aştepta chiar şi minute întregi mulţimile de maşini, ca să îl poţi traversa. Dar acum, la ora trei noaptea, era
![Sărăţele cu chimen](/fas_default.png)
N-am văzut-o de la început, căci nu era chiar în faţa magazinului, ci puţin mai în stânga, şezând pe o bordură, cu picioarele ei lungi întinse în faţă, analizându-şi atentă vârfurile ghetelor roşii. M-am dus chiar în dreptul ei, vis-à-vis, şi am rămas acolo. Da, se uita la ghetele ei roşii. Apoi şi-a ridicat privirea încet, bănuind ceva. Când m-a văzut, a scuturat din cap zâmbind, învolburându-şi pletele castanii, apoi şi-a lăsat capul în jos, până pe genunchi, mişcându-l într-o parte şi alta, ca şi cum ar nega că o asemenea nebunie chiar poate să se întâmple. Stătea acolo, pe bordură, şi râdea din adânc, cu toată fiinţa. Părul castaniu atingea pământul.
(Reproduceri după picturi de FELIX AFTENE)