Izvorul munţilor
"Dumnezău să te păzască, ie, de nu ti-i şti păzî sângură...".
Aşa mă întâmpinase Moş Toma Vişa, bătrânul ca o grădină, plin de har nesfârşit. Nepoata lui, Mariana, era o femeie de toată isprava, bibliotecară în Boşorod. Orice îşi punea în gând să facă, negreşit biruia. Cu ea m-am întovărăşit, când am răzbit prima dată pe Platforma Luncanilor, în Munţii Orăştiei, unde se adunau, se îmbinau şi se desprindeau apoi Munţii Banatului, Olteniei şi Ardealului. Văzând ce tot întreb, ce notez, ce caut să înregistrez, Mariana, ghidul meu, s-a dumirit. "Doamnă, da' bunicu', moşu' meu, ştie toate astea, o să vedeţi, hai înapoi la Boşorod".
Din Boşorod porniserăm pe apa Luncanilor în sus. Era centrul comunei întinsă cât capitala, cu sate risipite pe umeri de munte, pe padine sau cuibărite prin văi. Nu ştiu dacă era vreo casă fără să aibă cal în şură. Probabil era, dar, noaptea, le simţeai răsuflarea pretutindeni. Iar seara, când cobora herghelia satului de la păscut, cu ultimele lumini roşiatice de apus strecurate prin fluturarea coamelor în vânt, în tropot, cu nările umflate, boturile ridicate, adulmecându-şi stăpânii ce-i aşteptau de-a dreapta şi de-a stânga costişei, încremeneai. Veneau la vale prin norul de colb, ca într-un dans straniu. Nişte zei. Nechezau la întâlnire. Apoi plecau liniştit, la pas, cu omul de dârlogi. Aşa părea, că ei îşi mână stăpânul spre casă, iar casele, cele mai multe, purtau pe faţadă, ca o emblemă, scrijelit în relief, un cap de cal uriaş. Cândva, veneau oameni din Ungaria, din Austria, să cumpere cai de aici, cai de Boşorod...
![Cei pe lângă care trecem: Moş Toma Povestaşul](/fas_default.png)
Cuvântul "povestitor" nu se folosea prin partea locului. În altă parte, în Munţii Gurghiului şi Harghitei, am găsit un termen de toată frumuseţea - "oameni povestelnici". Aici, nu. Aşa că l-am botezat pe Moş Toma - "Povestaşul". Şi al naibii ce-a prins! Astfel l-au numit de atunci toţi oamenii din sat, vecini sau îndepărtaţi. Ba şi din celelalte sate ale Luncanilor. Bineînţeles, nu din cauza mea, ci a televizorului. Am sfârşit prin a face un filmuleţ cu Moş Toma şi avea titlul ăsta - "Povestaşul".
Gura de lup
Întâi am vorbit cu el despre cai. Cum izbuteşte o haită de lupi să doboare un cal. Îl încercuiesc, lupii se rotesc şi, când vine un moment de-i atent calul spre dreapta, ţâşneşte din stânga lupoaica din frunte sau perechea ei. Apucă prada de nări, locul cel mai simţitor, şi rămâne atârnată până i se topesc puterile animalului. Da' şi calul ştie! Iapa lor a scăpat de lupi. Când a văzut că vin, a îmboldit mânzul în spatele ei, l-a proptit de o stâncă şi a stat înaintea lui în două picioare, împărţind copite-n jur, până ce lupii s-au lăsat păgubaşi. Sunt deştepţi şi nu fac cheltuială de forţă fără să fie siguri de biruinţa lor. Cu oile e mai uşor. Ca să apuce o oaie, lupu' n-are nevoie să se înhăiteze. Ba, tovărăşia îl şi încurcă, fiindcă totu-i să nu fie simţit de ciobani şi de câini. Vine-n zori, la
![Cei pe lângă care trecem: Moş Toma Povestaşul](/fas_default.png)
Ştia Povestaşul şi Cântece de Zori, la priveghi, cântece cu "Lupul-Călăuză". Cel ce-i iese Dalbului Pribeag în cale. Iese şi-l îndrumă pe unde să apuce pe Cea Lume, că lupul cunoaşte râpele, potecile, pâclele şi muntele. Negurile toate. Cu el, nu poţi rătăci, nu poţi orbecăi. Te duce, te conduce în poienile Precestei. "Sub măru-nflorit, şade Domnu' adurmit./ Scoală, Doamne, nu durmi,/ că lumea s-o păgâni/ şi de Tine n-o mai şti./ Lupu' auieşte,/Domnu' se trezeşte,/ lumea curăţeşte...".
Ştia bine Moş Toma că pe culmi, sus, în satele cu case răsfirate, acolo, unii oameni au încă, pitită bine, o Gură de lup, nişte fălci, maxilare puternice, dintr-un trofeu de vânătoare sau dintr-un lup prins în capcană, de ani şi ani buni. Băga muierea ţâţa prin ea, când dădea primul supt copilaşului nou-născut. Aşa or fi făcut dacii? "Daoii", cei cu stindardul croit ca un cap de lup, pe unde vântul urla şi spăimânta. Îşi alăptau şapte ani copiii. Laptele era socotit o băutură a nemuririi. Atunci când un copil făcea "bube", se zicea că mama a călcat desculţă peste urme de lup, la pârâu cu rufele, în pădure, după mure sau ciuperci. Numai dând lapte prin gura de lup putea repara răul făcut fără voie. O mai avea astăzi cineva gură de lup? Pare greu de crezut. Dar, la un spital din Deva, o femeie din Luncani, nevastă de pădurar cu cheag, cu firmă de brutărie pe vatră, a cerut să i se aducă de-acasă o gură de lup. A tras sânul prin ea şi a înviorat pruncul pierit, spre uimirea celor din jur. Ochii lui Moş Toma râd. Dar nu a zeflemea. Cu părtăşie la tot ce poate fi de folos vieţii. Unde e taină, o laşi, n-o spulberi.
Musca şi caii
![Cei pe lângă care trecem: Moş Toma Povestaşul](/fas_default.png)
Facem ce facem şi tot la cai ajungem. Că, prin mai, iunie, iese din larve, eclozează o muscă rea de tot. Sunt ani, când urcă dinspre Dunăre nori negri cu muşte de-ntunecă soarele. Columbacă îi spun unii, porumbacă, alţii. Atacă vitele, dar mai ales caii sunt înnebuniţi. Nu-i mai poţi stăpâni. "Îs ca gândurile rele, ali negre, când vin şi te-mpresoară, ie. Te mai poate scăpa ceva. Goana cailor. Caii îs curaţi, năvalnici ca coraju', neştiutori de rău, caii de se-ncurează, ăi de aduc primăvara, ie". Într-adevăr, la topirea zăpezilor, oamenii dau drumul cailor din grajduri, s-alerge bezmetici în sus si-n jos, stătuţi cum sunt de peste iarnă. S-alerge pe câmpuri, să le cureţe de suflarea îngheţată, de duhuri şi de ochiul rău. Încurarea cailor şi astăzi face ţarina roditoare. Credinţa e răspândită aproape peste tot... "Că ei vin de la obârşia lumii, d-aia au puteri mari, vin de la ursitorii lumii". E sigur de asta Moş Toma. Nu se îndoieşte nicio clipă.
- Haideţi la miserniţă! Tiberiu, bărbatul Marianei, gazda noastră, terminase de mult de măturat uliţa din faţa casei. Toţi gospodarii făceau asta duminica dimineaţă, devreme. Apoi, după biserică, întindeau masa sub o boltă de viţă, într-o curte anume. La cei care tăiaseră atunci vreun ied, viţel, berbece... Se aşezau împreună, vecini din trei, patru, cinci case, după împrejurări. E de înţeles că femeile se întreceau cu prepararea. Şi toţi cu veselia şi buna dispoziţie. Veneau şi mâţele din vecini, şi căţelandrii. Erau îngăduiţi pe sub bănci, le pica vreun oscior. Obiceiul aşa se numea, "miserniţa". Mi-am amintit de un bătrân din Sebeş, care avea vorba asta: "Să-i ţină Dumnezeu obiceiu'". Bună vorbă. O fi ţinut Dumnezeu şi cu oamenii din Boşorod sau s-o fi vârât vreo discordie modernă şi viaţa străveche a obştei n-o mai fi putut dura? Mă tem să şi întreb, să aflu ce mai e nou. Prefer să cred că da, e vie încă acea viaţă. Ca amintirea Povestaşului, care, fireşte, mai avea atâtea în tolba lui, în inima lui, doar ani n-a mai avut, că trecuse de 90.
![Cei pe lângă care trecem: Moş Toma Povestaşul](/fas_default.png)
Bate apăsat copita calului. Calul din şura de alături. Simţi prin perete cum îşi scutură coama. Nu e nervos, e stăpân. Moş Toma l-a ştiut stăpâni la vremea lui. Acum se foieşte de cealaltă parte a peretelui şi aşteaptă să fie scos în iarba verde a primăverii.