Construit între anii 1740-1780, probabil de János Teleki, are o formă simplă, de cetate. În parcul castelului, care cândva era extins, se găsesc nişte copaci rari, cu o vechime de sute de ani, care amintesc evenimentele romantice petrecute în acest loc. Aici există un frasin care are peste 200 de ani şi sub care, potrivit legendei, lăutarul ţigan Pócsy Laci i-a cântat compozitorului Franz Liszt. Contele Sándor Teleki a fost prietenul compozitorului, l-a însoţit la unele din concertele din Europa, a răpit o prinţesă rusoaică pentru el, s-a duelat pentru onoarea muzicianului şi l-a invitat la Coltău. Un alt arbust, de data aceasta un corn, e legat de Sándor Petofi, marele poet maghiar, alt prieten de suflet al contelui Teleki. Se spune că la umbra frunzelor lui a scris cele mai frumoase poezii de dragoste. Cornul s-a uscat, dar o mlădiţă a început să crească din el.
Castelul a fost renovat în 1821, când i s-a adăugat o terasă pe latura de nord. De aici ai o panoramă mirifică asupra zonelor învecinate. Privirea trece peste fâneţe, peste apa Lăpuşului, peste dealuri cultivate cu pruni, peste păduri de stejar, peste turlele bisericilor din 18 localităţi, ca să se oprească în zidurile Carpaţilor. Însuşi Teleki spunea cu mândrie: "Din grădina mea este o vedere, că pe teritoriul continental este greu de găsit aşa ceva." Şi nu erau simple vorbe. Sándor Teleki a călătorit prin toată Europa, din 1841, când a împlinit 20 de ani, şi până în 1845. A călătorit în Germania, Portugalia şi Spania. S-a reîntors în Germania unde în timpul studiilor îl cunoscuse şi se împrietenise cu pianistul şi compozitorul Franz Liszt. I s-a alăturat lui Liszt în turneul acestuia şi au străbătut împreună jumătate din Europa. A dus o viaţă aventuroasă, presărată cu dueluri şi pericole. În Rusia era să moară, când a încercat să răpească nevasta unui prinţ rus, de care se îndrăgostise Liszt. În 1845, când a împlinit 25 de ani, părinţii lui i-au oferit castelul de la Coltău, cu scopul de a-l "aduna" de pe drumuri. A fost aşa, numai pe jumătate. În anii care au urmat, castelul de la Coltău a fost plin de viaţă şi de prieteni, în majoritate artişti, printre care Franz Liszt şi Sándor Petofi. Poetul l-a numit pe Teleki "contele sălbatic".
![Castelul Teleki din Coltău](/fas_default.png)
![Castelul Teleki din Coltău](/fas_default.png)
Scriitorul Jókai Mór, alt prieten al lui Teleki, a rezumat viaţa contelui astfel: "... A trăit, s-a distrat şi s-a luptat împreună cu toate naţiile culturate şi barbare ale continentului, a răbdat gloria şi a căutat necazul, a trecut prin foc de tun, prin furtună pe mare, nevătămat, a fost prieten bun cu Victor Hugo, cu cei doi Dumas, cu Liszt, Petofi şi cu alţi scriitori, muzicieni, pictori şi sculptori faimoşi ai secolului nostru, a ajutat pe Garibaldi să cucerească ţări şi pe alţi oameni să atingă vise irealizabile, a discutat cu regi şi împăraţi şi s-a entuziasmat cu pribegi şi poeţi pentru libertate, a umblat prin toată Europa, ca să descopere ce frumoasă panoramă este de pe dealul Coltăului...".
Ceardaşul din Coltău al romanticului Franz Liszt
![Castelul Teleki din Coltău](/fas_default.png)
La Coltău, Liszt a vrut să asculte un lăutar autentic, iar Teleki l-a adus pe lăutarul Pócsi Laci din Sighet, împreună cu taraful lui. Pócsi interpreta liber, cu improvizaţii, piese din folclorul maramureşan. Franz Liszt a fost fascinat de interpretarea lăutarului. "Ochii i s-au aprins, degetele alergau pe masă ca pe clapele pianului, scotea exclamaţii de admiraţie, după care s-a aşezat la pian şi a interpretat şi reinterpretat piesa", scrie Teleki Sándor în memoriile sale.
De câte ori venea prin Coltău, Liszt îl asculta pe violonistul Pócsi. Melodiile interpretate de el şi de taraful lui i-au inspirat piesa muzicală cunoscută sub numele "Ceardaşul din Coltău" sau "Ceardaşul Pocsi", care a stat la baza Rapsodiei Ungare nr. 1.
Poetul romantic Petofi Sándor şi-a petrecut luna de miere în castelul din Coltău.
![Castelul Teleki din Coltău](/fas_default.png)
Lui Petofi i-a plăcut mult la Coltău. A învăţat să călărească şi a făcut excursii pe jos sau cu trăsura în împrejurimi. A cunoscut o tânără ţigancă, Pila Anikó, despre care Petofi n-a amintit nimic în poeziile lui, dar despre care contemporanii îşi amintesc că îl vizita pe Petofi din când în când, în nopţile din toamna petrecută la Coltău. Deja, din 1846, Petofi a eternizat în poeziile sale regiunea Coltăului, pe Sándor Teleki şi impresiile trezite de acest colţ al Maramureşului. Anul următor, în 1847, Petofi a vizitat de mai multe ori castelul contelui din Coltău. În una din vizite, Petofi l-a rugat pe Teleki să-i împrumute castelul pentru că ar dori să-şi petreacă aici luna de miere, cu viitoarea lui soţie, Julia Szendrey. Teleki i-a îndeplinit cu bucurie dorinţa prietenului său şi în castel nu a mai rămas nimeni, în afară de bucătar şi bucătăreasă. Pe 8 septembrie 1847, Petofi Sándor s-a cununat cu Julia la Ardud. După cununie, s-au urcat în trăsură să vină la Coltău, dar s-a rupt osia trăsurii şi au trebuit să înnopteze în Baia Mare, la Hanul "Vulturul Negru". Între 9 septembrie şi 20 octombrie 1847, s-a desfăşurat ultima şedere a lui Petofi în Coltău. Îndrăgostit, împreună cu tânăra lui soţie, Petofi a petrecut aici cele mai frumoase şase săptămâni din viaţa lui. Tinerii căsătoriţi au locuit într-o cameră din partea de nord-vest a castelului cu o panoramă minunată asupra munţilor maramureşeni. În fiecare zi făceau o plimbare la izvorul "Vajda", ca să asculte cântecul apei. În parcul castelului poposeau sub un corn, care a devenit cunoscut sub numele de "cornul lui Petofi", de unde peisajul era minunat. La masa de piatră de sub corn, Petofi a scris cele mai frumoase 28 de poezii de dragoste, între care şi poemul "Sfârşit de septembrie":
![Castelul Teleki din Coltău](/fas_default.png)
Zbucnesc încă-n vale flori multe-n lumină,
E verde-ncă plopul, fereastra păzind,
Dar vezi lumea iernii ce-i gata să vină?
Acoperă coasta zăpada sclipind.
E încă, în inima-mi tânără, vară
Şi-n ea, încă-n floare, un întreg răsărit,
Dar toamna în negrul meu păr se-nfăşoară,
Se scutură floarea, şi viaţa goneşte...
Rămâi, o, soţie, la pieptu-mi pe veci!
Dar fruntea-ţi ce-n braţele-mi azi se odihneşte,
Ca mâine, la groapa mea, n-o s-o apleci?
Oh, spune-mi tu: primul de-o fi să mor, spune,
Vei pune un văl pe mormântu-mi, plângând?
Şi-o dragoste nouă putea-va răpune
Din sufletul tău al meu nume, curând?
Al văduvei văl de-o să-l zvârli odată,
Agaţă-l la groapa-mi: un negru drapel,
La mijlocul nopţii, din lumea-ntristată
Veni-voi, şi-n groapă m-oi duce cu el.
Să-mi şteargă tăcutele lacrimi amare,
Plângându-ţi credinţa zdrobită-ntr-o zi,
Şi a inimii rană să leg celui care
Şi-atunci, şi acolo, în veci te-o iubi!
(traducere de Eugen Jebeleanu)
Bătrânul corn s-a uscat, dar din el a răsărit un lăstar, ca o speranţă pentru toţi îndrăgostiţii din lume.
După 9 luni, la 31 iulie 1849, Petofi Sándor a dispărut în Albeşti, lângă Sighişoara, pe când lupta împotriva habsburgilor, în armata generalului Bem. Jókai Mór a scris în jurnalul lui de călătorie că Pila Anikó, ţiganca care se iubise cu Petofi şi pe care romancierul a întâlnit-o în Coltău, pleca în fiecare an, în pelerinaj, la Albeşti, ca să pună flori pe mormânt.
![Castelul Teleki din Coltău](/fas_default.png)
Prozaicul secol 20
În 1937, ultimul proprietar al castelului, contele Ioan Teleki, a părăsit definitiv satul şi a donat castelul comunei Coltău. Vechiul castel a fost de atunci abandonat sau folosit ca depozit de CAP, cămin cultural, dispensar medical, şcoală primară, grădiniţă şi bibliotecă comunală.
Din 1960, aici s-a deschis Muzeul "Teleki-Petofi".