Calaretul schiop
Imaginati-va o intindere coplesitoare. Atat de imensa, incat privind imprejur te apuca frica. Norii izvorasc de undeva dinspre rasarit, acolo unde ar trebui sa se afle Dunarea, subtiri si diafani ca o ceata a zanelor. Apoi izvorul norilor se ingroasa, se umfla, trece pe deasupra in viteza, ca o mie de zmei alergand catre apus. Acolo herghelia de nori se subtiaza din nou, ca si cum ar fi sorbita de un vartej.
In mijlocul intinderii nesfarsite rasar trei movile uriase, aproape aliniate. Urc pe una din ele cu harta in mana, cu aparatul de fotografiat agatat de gat. Sunt un fel de gorgane, un fel de morminte din timpuri stravechi, napadite de ierburi si de maracini. Un zumzet continuu de gaze nevazute, ca o vibratie, imi tiuie in urechi. Ma aflu in Baragan, in lunca Bordusanilor, undeva intre Fetesti si Giurgeni. Un vanticel fierbinte tremura orizontul. Vad sarpele de argint al fluviului taind campia in doua. Dincolo de el se afla Balta Ialomitei. Acolo ar trebui sa ajung, dincolo de bratul Borcea, unde am auzit ca exista o alta movila, cu mult mai inalta decat cea de sub picioarele mele, o piramida de pamant si de iarba, scormonita de arheologi. Un tumul inaltat dintre ape, plin de urmele oamenilor de acum mii de ani. Imi imaginez deja padurea nebuna de pe malul fluviului, cu arbori seculari, impiedicand norii sa curga spre apus, tacerea fulgerata de zborul unor pasari necunoscute, soaptele animalelor salbatice pandind din tufisuri intunecate si pe mine, scormonind printre cioburile unei asezari din negura preistoriei. Soarele arde. Mi se pare ca aud tropotul unui cal. Acolo, pe malul fluviului, e Bordusaniul, satul in strafundurile campiei, si acolo ar trebui sa gasesc calauze pentru drumul pe care il caut.
Cu adevarat se aude galopul unui cal. Privesc imprejur, tocmai atunci cand din ierburile inalte si dintre maracini se iveste capul rotund si negricios al unui barbat de vreo 50 de ani, apoi capul unui cal pe care aveam sa aflu mai tarziu ca-l cheama Dragan. Omul ma priveste ca si cum m-ar cunoaste dintotdeauna. Pesemne ca m-a vazut de departe, urcat pe movila din mijlocul campiei. E solid. Poarta o sapca albastra pe cap. "Bre!", zice, in timp ce coboara de pe cal dintr-o saritura sprintena. Nu are sa, doar niste funii agatate de grumazul calului. De funii atarna niste bete. Le-apuca, lasa calul liber si incepe sa urce movila. Nu-mi pot crede ochilor. Calaretului ii lipseste un picior. Betele care atarnau legate cu funii de cal sunt de fapt niste carje. Urca pe movila cu o agilitate uimitoare, strabate ierburile fara sa transpire macar. Calul se tine dupa el. Ajunge sus, isi pune mana la ochi, priveste in departare catre dunga stralucitoare a Dunarii si zice fara sa ma priveasca: "Zi, bre, n-ai o tigare?".
Suntem asezati in varful marii movile, cu fata catre rasarit, acolo unde luceste apa. Vantul arde, in vreme ce calul Dragan smulge ierburile cu un zgomot aspru. Vorbele noastre se amesteca cu mirosurile salbatic-amare ale campiei. Miroase a namol si-a pelin, a ape indepartate. Nea Traian, caci asa il cheama pe calaretul schiop, are 56 de ani. E din Bordusani, dincolo de apa. A fost un timp sofer pe un camion, nu mult, numai pana cand Dumnezeu a vrut ca el sa se intoarca la cai, si atunci a avut un accident cu camionul. Si-a pierdut piciorul si s-a intors acasa asa, fara un picior. A stat un timp prin batatura, gandindu-se ce sa faca. Se sprijinea cu mainile de gard si se uita peste camp, zile intregi. Nu vorbea cu nimeni. Ii era dor de piciorul lui. Nu se obisnuia fara el. Se uita la cai cum se strangeau in herghelii mici, condusi de o capetenie, cum traversau apa si se pierdeau dincolo de liziera de plute. Si se gandea: ce fel de om e acela fara un picior? Nu mai poti calari, nu mai poti inota, nu mai poti alerga, nu mai poti simti cu talpile pamantul. Cum sa mergi pe pamant cu o singura talpa? "Eram tanar. Poate aveam vreo douazeci si ceva de ani. Si cum stateam asa, pe gard, odata apare unu din Facaieni, Bujgoi, si zice: "Bai, Traiane, nu vrei, ma, o iapa buna?". Ma uit la iapa, era frumoasa, cu glezna fina, cu nara larga, cu coama blonda. Am luat-o. Pfai de mine, ce iapa a
![Campia cu naluci](/fas_default.png)
Alerg la masina. Nea Traian a luat-o pe drumul de praf ce traverseaza campia catre Dunare. Il urmez. Ce-a vrut sa spuna cu asta, ca nu-i de bine? Poate crede ca sunt unul dintre aceia care cauta comori in rapele rosii, de pe malul bratului Borcea?
![Campia cu naluci](/fas_default.png)
Soarele coboara spre asfintit, in timp ce luna e deja pe cer. Fac kilometri intregi pe dig. Numar tarlele. Apa e namoloasa, uriasa, rosie. Poate de la lumina apusului. Sau poate din pricina marilor inundatii. Dincolo de ea se vede o padure salbatica. Sunt multi cai de-o parte si de alta a digului.
In sfarsit, oi. In mijlocul lor sta o momaie sprijinita intr-o bata ciobaneasca. Lumina a cazut. E aproape albastra.
De veghe in campia lunii
Ion Oprescu are o mustata uriasa si alba, arata ca un cioban din povesti. Pe cap poarta un clop verde-negru, de dincolo de munti, are chimir si o haina groasa, de lana, in ciuda caldurii. Lui lana ii tine racoare. Asa zice. Trebuie sa stiu cum ajung la Popina, dincolo de apa, acolo unde este marea movila veche, unde au sapat arheologii. Da din cap. Bata lui este din lemn de corn, care nu creste pe-aici, numai la munte, acolo de unde se trage neamul lui. Fiindca el, Oprescu, nu e de-aici, noo, nici vorba. Bate el campiile astea de 50 de ani, s-a insurat el c-o campeanca din lunca Bordusanilor, a facut sase copii cu ea, din care fata cea mare a fost omorata, si-a mai ramas cu cinci, dar el totusi nu se simte ca fiind de-aici. Campia asta nu poate pune mana pe el asa, cu una, cu doua. Imi arata cu bata din lemn de corn undeva, dincolo de apa. "Acolo-i Popina. Dar nu te duci acuma. Cade noaptea. Mergem la bordei."
![Campia cu naluci](/fas_default.png)
Mosul imi arata cu bata de corn o piatra pe care sa stau. El ramane de veghe, in picioare, sprijinind cerul cu clopul. Oile si caprele stau aproape nemiscate in lumina asfintitului. Imi da o cana de tabla, in care e o umbra de tuica slaba, cu miros de mlastina. Are dreptate, poate ca nu trebuie sa merg in insula acum, in pragul inserarii. Cerul e rosu-vanat. Luna prinde puteri deasupra mosului. "Alea-s locuri rele", zice mosul. "Loc umbros, nu patrunde lumina soarelui. Acolo cica se-ascundea alde Ghita Ursu, fugarul. Asta a fost hot, haiduc fugit in balta. Uite-asa avea barba si parul cand s-a predat. Ca el s-a predat singur. Eram ciutan pe atunci. Abia coborasem in campie cu taica-meu, Dumnezeu sa-l ierte, ca si el tot cioban a fost. Si bunicu-meu, Iosif, tot cioban. Din neam, noi ne coboram cu oile aicea, dar numai eu am ramas. Am luat femeie campeanca. P-atunci, padurea era padure si campia-campie, vara era vara si iarna-iarna, nu ca acuma. Dincolo (si-mi arata cu bata peste apa) n-aveai curaj sa mergi, asa erau hatisuri de adanci. Nu intra lumina in ele. Aveau salas mistretii si lupii. Ii vedeai vara, inotand peste Borcea si napadind in campie. Iarna, peste podul de gheata. Ei, acolo s-a ascuns Ghita Ursu fugarul, de nu l-au gasit. Cand s-a predat, radea. Stia toate luminisurile si cunostea cum sa vorbeasca cu salbaticiunile si cu caii de dincolo. Nimeni nu stie de ce s-a predat. Nu-i era frica de nimic. Cica erau luminisuri, departe, in mlastini, la care nu puteai ajunge decat in urma unui cal salbatic sau a unui mistret. Cararea prin mlastini se misca. Salbaticiunea simtea pe unde trebuie s-o ia ca sa ajunga in luminis, omul nu. Ghita mergea in urma lor, pe cararile animalelor, si nimeni nu-l putea ajunge. Manca miere salbatica."
![Campia cu naluci](/fas_default.png)
Atunci cand am plecat, negurile noptii cotropisera cerul. Luna stralucea aburita de respiratia campiei. Mosul mi-a aratat ceasul si amnarul pe care le purta in buzunare de 50 de ani. Despre marea movila de dincolo de ape n-am aflat decat ca e un soi de naluca ingropata in paduri, ca ar trebui sa merg acolo cu barca, nu cu bacul, si ca ar trebui sa ma duca un lipovean, pentru ca in ziua de azi, numai ei mai stiu potecile de apa din Balta. Si inca ceva. Daca ma duc, sa fac mai intai o rugaciune la biserica lipoveneasca din Bordusani.
Tanti Lenuta si sfarsitul lumii
![Campia cu naluci](/fas_default.png)
Tanti Lenuta sta in adancurile curtii sale acoperita cu vita de vie, pe o bancuta din lemn vechi. Dincolo de bancuta, la numai un metru, se casca o rapa adanca de vreo opt metri. In rapa curge apa cea mare, cea maloasa, cea rosie. Dincolo de apa e Insula Ialomitei, a cailor salbatici, a cioburilor supravietuitoare ale istoriei. Ea priveste la toate acestea. Dupa omul ei, care "a trecut dincolo acum trei ani", o cheama Costandin. Cand el s-a dus, sufletul lui a plecat din toate. Duba (adica barca) s-a descleiat si a putrezit, rostovolul s-a rarit si s-a risipit in iarba, malul unde el venea cu pestii cei mari s-a prabusit in apa, cararea a fost acoperita de ierburi si casuta lor s-a inclinat. Timpurile s-au schimbat cu totul, vijeliile vin mai puternice, mistretii au fugit si s-au ascuns poate prin mlastini, soarele arde mai tare ca niciodata. "Au venit oameni streini si au taiat padurile de dincolo. Au scaunat salciile din Insula si plutele batrane care tineau pamantul." Vanturile fierbinti bat acum direct in mal si in casuta ei de lut uscat. Caii au innebunit. Nu-i mai poate prinde nimeni, si de-aceea oamenii ii tin acum legati. "Am ramas singura printre lipoveni. Ce om bun am avut, Costandin al meu", zice ea, ca si cum ar vorbi cu vantul. "Nu era el harnic tare, dar nici nu bea. Ii placea sa stea in balta. Statea si noptile pe-acolo, asa de mult ii placea. Pe urma venea acasa cu cate-un peste si-mi povestea ce-a vazut. Vedea stele cazatoare si animale cum nu mai vedea nimeni. Numai el. Dupa ce a murit, parca s-a stricat lumea. Ma duc la biserica sa fac pominagul dupa omul meu, si preotul al tanar nu-mi citeste mortii, daca nu-i dau 50 de mii. Si eu n-am sa-i dau. Vin acasa si ma rog singura lui Dumnezeu. "Doamne", zic, la icoana veche, "il pomenesc singura pe robul tau Costandin, pe care l-ai luat la Tine. Iarta-ma, Doamne". Si El ma iarta."
![Campia cu naluci](/fas_default.png)
"As vrea totusi sa ajung in Insula", zic, "sa vad cu ochii mei pustia, padurea, mlastinile, movila cu sapaturi." Atunci, tanti Lenuta m-a dus fara o vorba pe ulita mare a satului, undeva, intre bisericuta lipoveneasca si birt. Mi-a aratat cu degetul un lipovean barbos care sedea tolanit pe un bolovan, intre ierburi, imbracat in camasa alba, cu palarie de pai pe cap.
Povestile lui Larion lipoveanul
"Nu mai vede apa opacinul, nici lipoveanul babaichinul." Opacin inseamna lotca. Babaichin, rame. Adica lipovenii nu mai ies la pescuit, la vanatoare de peste, cum spun ei. Privatii le-au luat apa. El nu intelege. Cum poate sa fie apa a cuiva, cand apa e de la Dumnezeu, a tuturor? Lumea s-a intors pe dos. Cand s-a mai
![Campia cu naluci](/fas_default.png)
*
Birtul satului. Peste drum, la bisericuta lipoveneasca, bate mai intai o toaca. Apoi clopote, pe trei voci. Pe drum trec femei de-ale lor, imbracate in fuste lungi, colorate in verde si rosu, cu ciorapi albi in picioare, cu basmale pe cap, cu ciucuri atarnati intr-o parte. Larion da peste cap o vodca. S-au mai strans cativa lipoveni tacuti. La biserica incepe slujba. Merg mai intai femeile. Barbatii mai au timp cam un ceas. Inainte vanau la sturioni, la pestii cei rosii, la pastrugi si la moruni, pentru ca pestii veneau din mare, urcau pe Dunare si mergeau la bulgari, in sus, pe niste pietre verzi, unde se bateau si puneau icrele. Acum nu mai urca nici un peste pe Dunare. Ii prind pe toti acolo, la gurile deltei, in plase mari. La ei nu mai ajunge nimic. "Apa e seaca." Si Insula? Larion da din cap. Ceilalti il asteapta sa vorbeasca. E fratele popii Vasili, e om umblat, a fost sofer, a vazut lumea pana la Slobozia si mai departe. Dar in Insula el nu se mai duce. A fost in toata viata lui numai de cateva ori. Orice lipovean poate sa spuna ca locul acela nu e... curat. (Lipovenii ceilalti aproba din barbi.) Inainte sa mergi acolo, trebuie sa faci o rugaciune. Cand te intorci, la fel. Ei erau cu lotcile pe apa, mergeau sa mai puna cate-o setca la mal, si din hatisuri se auzeau zgomote ciudate, se auzeau tipete de pasari care nu exista la malul cestalalt. Vara se vedeau roind pe deasupra viespi mari si bazgauni care pot omori o vaca. "Acolo", zice Larion confidential, aplecandu-se putin deasupra vodcii, "sunt morminte de pagani. N-au odihna. Noi suntem crestini." Isi face cruce si da apoi paharul peste cap. Parintii lor gaseau mistreti uriasi incurcati in plasele de pescuit, povesteau despre cai barbosi care uneori atacau oamenii. Pe urma, acolo, in padure, aproape de marginea apei, este o movila uriasa, crescuta din pamant, mai inalta decat copacii, unde sunt paganii. A fost candva un om, Condrat il chema, curajos. Tatal lui Larion l-a vazut cand era copil. Cica el de mult avea gandul sa se duca acolo, la movila pagana, sa caute o comoara care i se arata in vis. Cand a venit zaporul, adica apa mare, s-a dus cu lotca lui printre copacii din padure, pana la movila, cu o lopata si cu o icoana din casa. Nu s-a mai intors. L-au gasit cu popa, dupa o saptamana. Era pe movila, atarnat intr-un copac, zece metri deasupra pamantului. "Ori ca s-a suit singur de frica, si apa a scazut pe urma, ori ca ceva l-a urcat acolo, nu stim, dar de-atunci lipovenii nu mai calca la movila nici cu popa, nici fara. Lotca lui nu s-a mai gasit. Nici icoana. Asta-i." Lipovenii dau din barbi, tacuti. Apoi, la un semn al lui Larion, trantesc paharele pe masa si o iau spre biserica. Le spun ca as vrea sa merg, totusi, eu la movila. "Cine poate sa ma duca cu o barca?" Lipovenii n-aud.
Epilog
![Campia cu naluci](/fas_default.png)
(Fotografiile autorului)
P.S. In Insula Ialomitei, in locul numit Popina, vizavi de satul Bordusani, peste bratul Borcea, se afla un deal artificial, construit de mainile unor oameni stravechi. In urma sapaturilor, au fost gasite relicve apartinand misterioaselor culturi Gumelnita si Boian, vechi de 5-6 mii de ani. De altfel, intreaga campie a Ialomitei este presarata cu asemenea relicve. Dar aceasta este o alta poveste.